Napi evangélium
Ez a nép ajkával tisztel engem, ám a szíve távol van tőlem. Mk 7,1-8. 14-15. 21-23olvasás...
2020. november 11. (szerda) 7:00
441 Az Isten fia címet az Ószövetségben angyaloknak, [44] a választott népnek, [45] Izrael fiainak [46] és királyainak [47] adták. Ezekben az esetekben fogadott fiúságot jelent, mely Isten és teremtménye között sajátosan bensőséges viszonyt létesít. Amikor a megígért Messiás-Királyt "Isten fiának" nevezik, [48] a szóban forgó szövegek szó szerinti értelme nem jelenti szükségképpen, hogy több, mint egy ember. Azok, akik így Jézust Izrael Messiásának nevezték, [49] vsz. nem akartak ennél többet mondani. [50]
442 Ez nem érvényes Péterre, amikor Jézust mint "Krisztust, az élő Isten Fiát" vallja meg, [51] mert Jézus ünnepélyesen válaszol neki: "Nem a test és vér nyilatkoztatta ki ezt neked, hanem az én mennyei Atyám" (Mt 16,17). Hasonlóképpen mondja Pál a damaszkuszi úton történt megtérésével kapcsolatban: "Amikor pedig úgy tetszett Istennek, aki engem már anyám méhétől kiválasztott és kegyelmével meghívott, hogy kinyilatkoztassa nekem a Fiát, hogy hirdessem a pogányoknak..." (Gal 1,15--16). "És azonnal hirdette a zsinagógákban, hogy Jézus az Isten Fia" (ApCsel 9,20). Ez a hitvallás volt kezdettől fogva [52] az apostoli hit középpontja, [53] és elsőként Péter vallotta meg ezt a hitet mint az Egyház alapját. [54]
443 Ha Péter föl tudta ismerni a Messiás Jézus istenfiúságának transzcendens jellegét, ez azért történt, mert ezt maga Jézus világosan tudtára adta. Jézus a főtanács előtt vádlói kérdésére: "Tehát te vagy az Isten fia?" válaszolta: "Ti mondjátok, hogy én vagyok" (Lk 22,70) [55] . Már sokkal korábban "Fiúnak" nevezte magát, aki ismeri az Atyát", [56] aki különbözik a "szolgáktól", akiket Isten korábban küldött az ő népéhez, [57] aki fölötte áll még az angyaloknak is. [58] A maga fiúságát megkülönböztette tanítványaiétól azáltal, hogy sohasem mondta: "mi Atyánk", [59] csak amikor parancsolta nekik: "Ti tehát így imádkozzatok: Miatyánk" (Mt 6,9); és kiemeli a különbséget "az én Atyám és a ti Atyátok" között (Jn 20,17).
444 Az evangéliumok két ünnepélyes pillanatban, Krisztus megkeresztelkedésekor és színeváltozásakor idézik az Atya szavát, aki "szeretett Fiának" nevezte Őt. [60] Maga Jézus Isten "egyszülött Fiának" nevezi magát (Jn 3,16), és ezzel a címmel állítja örök praeexistentiáját. [61] Követeli a hitet "Isten egyszülött Fiának nevében" (Jn 3,18). Ez a keresztény hitvallás megjelenik már a kereszten függő Jézus előtt álló százados fölkiáltásában: "Ez az ember valóban az Isten Fia volt!" (Mk 15,39). De a hívő csak a húsvéti misztériumban értheti meg az "Isten Fia" cím végső jelentését.
445 Föltámadása után megdicsőült emberségének erejében jelenik meg istenfiúsága: "A szentség Lelke szerint azonban a halálból való föltámadásával az Isten hatalmas Fiának bizonyult" (Róm 1,4). [62] Az apostolok megvallhatták: "Láttuk az ő dicsőségét, az Atya Egyszülöttének dicsőségét, akit kegyelem és igazság tölt be" (Jn 1,14).
446 Az Ószövetség könyveinek görög fordításában a ki nem mondható JHVH nevet, amelyen Isten Mózesnak kinyilatkoztatta magát, [63] a Küriosszal (`Úr') adják vissza. Ezért az Úr az Izrael Istene istenségét kifejező, leggyakrabban használt névvé vált. Az Újszövetség az "Úr" cím e jelentését alkalmazza az Atyára, s ugyanakkor -- és ez az újdonság -- Jézusra is, akit ezzel Istennek ismer el. [64]
447 Maga Jézus magának tulajdonítja ezt a címet, burkoltan, amikor a farizeusokkal a 110. zsoltár értelméről vitatkozik, [65] de kifejezetten is, amikor apostolaihoz szól. [66] Egész nyilvános élete folyamán a természet, a betegségek, az ördögök, a halál és a bűn fölött gyakorolt uralma bizonyította isteni fölségét.
448 Az emberek az evangéliumok elbeszéléseiben nagyon gyakran fordulnak Jézushoz úgy, hogy "Úr"-nak nevezik Őt. Ez a cím azok tiszteletét és bizalmát tanúsítja, akik közelednek Jézushoz, és Tőle segítséget és gyógyulást remélnek. [67] A Szentlélek indítására kifejezi Jézus isteni misztériumának elismerését. [68] A föltámadott Jézussal való találkozásban az imádást fejezi ki: "Én Uram, én Istenem!" (Jn 20,28). Majd a szeretettel és a ragaszkodással gazdagodik, mely a keresztény hagyománynak lesz sajátja: "Az Úr az!" (Jn 21,7).
449 Amikor az Egyház első hitvallásai Jézusnak az isteni "Úr" címet megadják, kezdettől fogva állítják, [69] hogy az Atyaistent megillető hatalom, tisztelet és dicsőség Jézust is megilleti, [70] mert Ő "egyenlő Istennel" (Fil 2,6), s mivel az Atya -- föltámasztva Őt a halálból és fölmagasztalva a maga dicsőségébe [71] -- kinyilvánította Jézus ezen uralmát.
450 A keresztény történelem kezdetétől fogva annak állítása, hogy Jézus Úr a világ és a történelem fölött, [72] annak elismerését is jelenti, hogy az ember személyes szabadságát semmiféle földi hatalomnak nem köteles alávetni, csak egyedül Istennek, az Atyának és az Úr Jézus Krisztusnak: a császár nem az "Úr". [73] "Az Egyház hiszi, hogy az egész emberi történelem kulcsát, középpontját és célját Urában és Mesterében találja meg." [74]
451 A keresztény imádságban meghatározó az "Úr" megszólítás, mind az imádságra szólító "az Úr legyen veletek"-ben, mind a könyörgést lezáró "A mi Urunk Jézus Krisztus által"-ban, vagy a bizalom- és reményteljes kiáltásban: "Maran atha!" (`Az Úr jön!'), vagy "Marána tha" (`Jöjj el, Úr!'; 1Kor 16,22). "Amen, jöjj el, Úr Jézus!" (Jel 22,20)
452 A Jézus név jelentése: Isten megszabadít. A Szűz Máriától született kisdedet Jézusnak nevezték: "mert Ő fogja megszabadítani népét bűneitől" (Mt 1,21). "Nem adatott más név az ég alatt az embereknek, akiben üdvözülnünk lehetne" (ApCsel 4,12).
453 A Krisztus azt jelenti: "fölkent", "Messiás". Jézus a Krisztus, mert "Isten fölkente Őt Szentlélekkel és erővel" (ApCsel 10,38). Ő volt "az eljövendő" (Lk 7,19), Izrael reményének tárgya. [75]
454 Az Isten Fia név Jézus Krisztusnak Atyjához fűződő egyetlen és örök kapcsolatát jelenti. Ő az Atya egyetlen Fia, [76] és maga is Isten. [77] Ahhoz, hogy valaki keresztény lehessen, hinnie kell, hogy Jézus az Isten Fia. [78]
455 Az Úr név az isteni hatalmat jelenti. Megvallani vagy segítségül hívni Jézust mint Urat azt jelenti: hinni az Ő istenségében. "Senki nem mondhatja: »Úr Jézus«, csak a Szentlélekben" (1Kor 12,3).
[44] Vö. MTörv 32,8 (a Septuagintában); Jób 1,6.
[45] Vö. Kiv 4,22.; Oz 11,1; Jer 3,19; Sir 36,14; Bölcs 18,13.
[46] Vö. Mtörv 14,1; Oz 2,1.
[47] Vö. 2Sám 7,14; Zsolt 82,6.
[48] Vö. 1Krón 17,13; Zsolt 2,7.
[49] Vö. Mt 27,54.
[50] Vö. Lk 23,47.
[51] Vö. Mt 16,16.
[52] Vö. 1Tesz 1,10.
[53] Vö. Jn 20,31.
[54] Vö. Mt 16,18.
[55] Vö. Mt 26,54; Mk 14,62.
[56] Vö. Mt 11,27; 21,37--38.
[57] Vö. Mt 21,34--36.
[58] Vö. Mt 24,36.
[59] Vö. Mt 5,48; 6,8; 7,21; Lk 11,13.
[60] Vö. Mt 3,17; 17,5.
[61] Vö. Jn 10,36 .
[62] Vö. ApCsel 13,33.
[63] Vö. Kiv 3,14.
[64] Vö. 1Kor 2,8.
[65] Vö. Mt 22,41--46; ApCsel 2, 34--36; Zsid 1,13.
[66] Vö. Jn 13,13.
[67] Vö. Mt 8,2; 14,30; 15,22 és másutt.
[68] Vö. Lk 1,43; 2,11.
[69] Vö. ApCsel 2,34--36.
[70] Vö. Róm 9,5; Tit 2,13; Jel 5, 13.
[71] Vö. Róm 10,9; 1Kor 12,3; Fil 2,9--11.
[72] Vö. Jel 11,5.
[73] Vö. Mk 12,17; ApCsel 5,29.
[74] II. Vatikáni Zsinat: Gaudium et spes lelkipásztori konstitúció, 10; Vö. 45.
[75] Vö. ApCsel 28,20.
[76] Vö. Jn 1,14.18; 3,16.18.
[77] Vö. Jn 1,1.
[78] Vö. ApCsel 8,37; 1Jn 2,23.